DrSi predstavlja
To je Zemlja, kar verjetno že veste.
Mogoče ste slišali tudi to,
da so ljudje glavni krivci za vse, kar se je zgodilo.
Zemljo in morje so naredili nenaseljiva.
In potem odšli. Planet pa pustili umreti.
Enako bi čakalo nas, če ne bi bilo mojega dedka Krakna.
Ja, to je on. No, ni pa tako zelo strašljiv.
Vsaj večino časa ne.
Dedek je zbral vsa bitja, ki jih je lahko,
in jih odpeljal na še edini varen kraj,
jamo na dnu oceana.
To je to, gremo.
No, saj ni slabo
za luknjo na dnu oceana, ki je nikoli ne smemo zapustiti.
Hej! –Vsi v dvorano! Dajmo, hitreje!
Res imate srečo. Priča boste edinstvenemu dogodku.
Vsi na svoja mesta! Smo pripravljeni?
In luči!
Krasno. Izjemno.
Vesel dan preživetja vsem skupaj! –Ojoj.
Zdaj pa, prosim, usmerite pogled na oder.
Pozdravimo sina globin, orjaškega glavonožca,
ki je zaslužen za vse, enega in edinega Krakna!
Preživeli smo še eno leto! Naj se zabava začne!
Meščani, letos smo pripravili poseben meni,
v katerem boste vsi, o tem sem prepričan, uživali.
Lepo te prosim. Spet?
Sluz! Enako kot lani. –Čisto vse je enako kot lani.
A nisem to ravnokar rekla jaz?
Sorči. –Popoln dan!
Veš, kaj bi ga naredilo še lepšega?
Če bi nas spustil tja ven. –Dobro poznamo tvojega dedka.
Nobene možnosti nimamo.
Dovolj besed o tistem tam zunaj. Mene to plaši.
Ivo, kaj pa delaš tam? –Skrivam se.
Pred čem? Tukaj je zabava! Varno je.
Liza, tudi karneval kanibalov se je začel kot zabava.
Tako, ljudje, zdaj pa darila! Hura!
Vesel dan preživetja!
Hvala! –Kolega! Vesel dan preživetja, stari.
Kako si vedel? –Kot vedno. Kakšen dolgčas.
Kot driska. Ampak jaz imam nekaj ne tako pokakanega.
Zamižite! –Vem, kaj to pomeni. Nekaj grozljivega bo.
Tako, odpri oči!
Vedel sem!
Kaj je to? –Darilo za vaju.
Prav, ampak zakaj je Ivo dobil glavo, jaz pa rit?
Liza, moraš imeti rit. Če je nimaš …
Vem, zakaj si mi dal to. Ne ceniš me, ker sem majhna.
Ni res! Še nogo imam. Vzemi jo.
Ali pa bom poiskal kaj drugega, ko grem ven.
Ko greš kam? Kaj sem rekel o zapuščanju jame?
Vse nas ogrožaš. In kar je še huje …
Moj vnuk si, naslednik krone! Vročekrven si in nepremišljen.
Samo nase misliš! Kako boš sploh prevzel oblast?
Če hoče preživeti, potrebuje kolonija močnega vodjo.
Ampak moj cilj ni le preživeti. Rad bi užival v življenju!
Zadnjič sem te opozoril! Dovolj je bilo razočaranj, Dip!
Zakaj nikoli nisem dovolj dober?
Tako, zabava je končana. Delo čaka.
Potrebujem prostovoljce! –Lahko jaz! Jaz, jaz, jaz!
Halo? Tukaj sem! –Rabim scenskega … Kako že?
Delavca? –Ja, plesati mora in …
Peti!? O, vse to obvladam! Tvojega iskanja je konec!
Prav, če ni prostovoljcev … Ti! –Kdo? Jaz?
Ta mrtvak? To ni fer. –Ivo!
S svojo lučko pojdi v jasli. Čas je za uspavanje.
To! Mularija! Že grem!
Dip! Filtri kličejo. Očistiti je treba spužve.
Jaz sem filterorist!
Štekaš?
Veš kaj, pozabi.
Hej, kaj naj pa jaz? Neverjetno!
Včasih se mi zdi, kot da me ni.
No, če te ni,
potem ne bo nihče opazil, da si z mano.
Dip, za tole te bo dedek kaznoval!
Kaznoval me je že s tem, ko me je zaprl sem dol.
Prideš? –Niti v sanjah. Pa tudi ti ne bi smel.
Reva! –Očitno je, da sem škamp, veš?
Poglej vse te kulske reči! Neverjetno!
In kdo jih je našel? Jaz! Ker sem zakorakal v svet.
Raziskovalec sem!
Tole je kraljevsko žezlo!
Dip! Začeli so kontrolo! Si zamenjal filter?
Spužva!
Kje je zdaj? Daj, no! Pa poglejmo.
Daj, daj, daj.
Ah, to je to! Ja!
Tako. Tako čisto, da je težko opisati.
Oh, pena! –Čudna beseda, ampak prav.
Glej, kako je voda penasta. –Ne, Dip. Pena!
Hej, kam pa kam?
S tabo so sami križi! Vrni se, Dip!
Dip!
Kul!
Zdaj je čas, da vsi lepo …
O, ne, ne, ne! Ne, ne, ne, ne!
Ne spusti otroka, ne spusti otroka …
Vrni se, Dip!
Hočem resnico! Ne laži, skozte vidim.
Prav. Ukradla sem milijon jajc.
Dvomim, da lahko kdorkoli vzgoji toliko otrok.
Vrni jih! Takoj! Naslednji!
Oprostite, gospod, jaz …
Nekdo je zamenjal filter s spužvo človeške izdelave.
Je pa res, da kolonija zdaj diši po limoni.
Uredi zadevo!
Mogoče bi se moral malo izogibati dedka.
Liza, dedku nekaj časa ne bom hodil pred oči.
Prima ideja! Le od kod ti?
Kaj se dogaja v moji sobi?
Dedek! Dedek! To je moje!
Ne želim, da zunanji svet vpliva nate!
Dovolj! –Niti besede!
Vsak v tej koloniji je član ekipe.
Podpiramo se. Poslušamo. Tako smo preživeli.
In če ne delaš za ekipo, delaš proti njej.
No, torej, Dip, si za ekipo ali proti njej?
Dedek, jaz …
Ja, dobro premisli. In do takrat
Ostani v sobi, dokler ne prešteješ do deset tisoč!
Prav ima. Razočaral sem ga.
A če bi ga poslušal, nikoli ne bi našel vseh teh dragotin!
Čakaj, pozabil sem. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, deset tisoč!
Matematika mi ne gre.
Hvala, Alfonso, izjemen plesalec si.
Ne šteješ do deset tisoč sto milijonov? –Saj sem. Recimo.
Zdaj pa žur! –Hej, Liza, prideš tudi ti?
Prav, hvala, Dip!
In tako je ribica zaplavala v modrem morju.
In potem reče ribica … Oprostite. In mala ribica reče …
Pridi, gremo raziskovat! –Raziskovat? Komu to govoriš?
Točno tako. Uživaj v temi. Lahko noč.
In tako ribica odplava in se sprašuje, kaj sledi.
Nevarnost, čudna bitja ostrih zob, s strupenimi sulicami
in zastrašujočim krikom? Hitro proč!
Dip! –Zdravo, Ivo!
Te jasli so živa groza. –Gremo?
Ne! Liza, ga ne boš ustavila? –Ne. Zanima me, kaj je zunaj.
Sploh pa me ne bo nihče pogrešal.
Vedno sem si predstavljal, da je zunaj vse manjše.
Ekipa! Glejta! Kako noro.
Kaj je to?
Tvoja senca! Glej! Osvetli te skale.
Vidiš? Ni razloga za strah.
Ko bi le bila tako velika.
Oprosti. –Kaj je ta reč?
Daj, no, vsi vejo, da je to kapa!
To pa ladijski motor! –Kaj je ladja?
To je ladja! –Si prepričan? Videti je nevarno!
Nehaj! Bom pa že vedel, kaj je to.
Dip!
Ne afnaj se, Dip!
Življenje je zabava, Ivo! Gremo, Liza!
Ja! To!
Prav imaš, Dip. Tu zunaj ni prav nič nevarno.
Tole je pa malo prehitro.
Skoči, Liza!
Kaj je to? Si ga spet spustil, Ramo?
Hitro v kolonijo!
Vsi se zberite! Evakuacija! Nikogar ne pozabite!
O, ne! Beži, beži, beži!
Ne! Daj, daj …
O, ne!
K izhodu! Vsi!
Gremo!
–Hitreje!
Ne, v pasti smo! –Kaj sem naredil?
Dip, kje si? –Dedek! Zunaj smo! Si v redu?
Ja. V pasti smo, a živi. –Ne, spravil vas bom ven!
Meščani! Pomagajte mi umakniti te skale!
Nima smisla.
Če je skupaj ne moremo premakniti, potem nima smisla.
Ampak dedek, za vse sem jaz kriv!
Šel sem ven in res mi je žal. Povej mi, kaj naj naredim!
Mogoče pa … Ne, to ni mogoče. –Kaj? Kaj, dedek, kaj?
Ne vem niti, ali je še živ.
Pa tudi če je, v širnem morju ga ne boste nikoli našli.
Koga, dedek, koga? –Mojega prijatelja, kita Natana.
Samo on bi lahko premaknil skale in nas rešil.
Kje pa je? –Ne vem točno,
a ko smo se naselili tukaj, je moral ostati zunaj.
Bil je v mestu ljudi. –V mestu ljudi! Gremo! –Mi?
Čakaj! Saj sploh ne veš, kje je mesto ljudi!
Točno. –Pojdi na zahod mimo zidu propada,
šel boš mimo spečega velikana in potem skozi Železno goro.
Pohiti. Ne bomo dolgo zdržali. –Brez skrbi, dedek.
Vse bom popravil, obljubim.
Gremo!
Jaz bom ostal tukaj, pazil bom, da nihče ne vstopi.
Ivo, če ne bova z njim, bo verjetno spet kaj zamočil.
In kaj bo šele potem. –Prav. V bistvu imaš prav.
Držimo se skupaj. Jaz pazim nate, ti pa name.
Velja? Dip, počakaj!
Brezkončno je!
Česa tukaj se vsi tako bojijo? Pa saj ničesar ni!
Ivo, pazi na tisto! Na velik nič!
Kje?
Liza, beži! –Ivo, pomiri se, ničesar se ni treba bati.
Tega se tudi bojim!
Res smešno. Za crknit.
Ljudje, na misiji smo. Ne sme nas zmesti nekaj malega nič.
Kaj pa tisto veliko?
Zid propada.
So pa našli ime. Lahko bi mu rekli Zid miru
ali pa Pregrada zabave. –Pomiri se. Naokoli bomo šli.
Kraken je rekel, da moramo skozi. Gremo!
Rekel je: Edina pot skozi Zid propada je okoli njega.
Ne, rekel je: Pozor! Ne hodite okoli njega, ampak skozenj.
Okoli. –Skozi.
Okoli! –Skozi!
Jaz sem ga slišal reči: Pojdite do Zidu propada
in se vrnite domov. Na tortice!
Kaj? –Poslušajta, jaz vaju bom vodil, velja?
Vse to sem jaz zakuhal. Jaz vaju bom vodil.
In, pametnjakovič, kaj zdaj?
Vstopimo vsi naenkrat. Na tri!
Ena, dve, tri!
Še nista vstopila? –Tudi ti nisi!
Jaz dajem navodila! –Kolonija računa na nas.
Ja. Ena-dve-tri zdaj!
O, ja! Vidiš, nič posebnega.
Čakaj, kje je Ivo?
Zakaj vreščimo?
Tako, očitno je to prava smer.
Liza, ti pojdi tukaj, jaz grem pa tja,
ti, Ivo, pojdi po sredini. Dobimo se na drugi strani.
No, kako bo, bomo razočarali Krakna in kolonijo? –Ne!
Torej naprej z nasmehom na ustih. Gremo!
Neverjetno, gremo še enkrat!
Poglejta tole.
Je živo? Mogoče je Natan! –Noro! To je torej to!
Sledi nam, Natan. Kdo bo prvi! –Stoj! To ni kit.
To je gotovo tisti dedkov speči velikan.
Zbudil ga boš.
Gremo, mogoče nas lahko kdo notri usmeri.
Ali pa sfilira.
Kakšen vhod! –Zdaj bi pa lahko šli ven.
Glej, tam! Nekaj se premika!
Koliko vsega! –In vsega me je strah.
Kdo so bili? –Ne vem, so bili pa grozljivi!
Kdo ve, ali so še tu.
Zdaj pa razumem! Ekipa, poglejta, čista norišnica!
Kaj bi radi od nas? –Kako je ljubka!
Ta se zdi malo nor. –Vama še ni jasno? To smo mi!
Kar odleglo mi je.
Ne glej me!
Nekdo je tukaj!
Ja! To je Norma,
najglamuroznejši vampirski ligenj na svetu!
Verjetno ste slišali zame, kaj?
V bistvu ne. –Mogoče je bila slavna.
Še vedno sem. Titanic je padel na trda tla!
No, ne čisto. Umikam to trditev.
Zdravo! Jaz sem Dip, to pa sta Ivo in Liza.
Mi smo novi tukaj. –Ah, ja, oboževalci. Končno!
Najti moramo mesto ljudi. Takoj. Poznate pot?
Ah, ja, mesto ljudi!
Tam sem zmagoslavno debitirala v stekleni palači!
Ljudje so mi ploskali, ploskali in ploskali …
Norma, malo se nam mudi, zato … –Ne prekinjaj me!
Ah, to občudovanje,
horde očaranih gledalcev.
Na primer tale grof tukaj.
Na žalost ni več tak zapeljivec. Ampak te ličnice.
Lahko ti vneseš svetlobo v moje življenje, lepotec?
Zvez me je malo strah.
V bistvu me jih je groza.
A vse to je bilo že davno.
Preden so ljudje naredili morje
In prišel je konec kariere.
Tako sem vandrala po morju in našla ta čarobni dom.
Le obiskovalcev ni od nikoder. Vse do zdaj!
Saj bi ostali, ampak hvala lepa za vse.
Res moramo naprej. Veste, kolonija je v nevarnosti in …
Ne bo šlo! –Ne? Zakaj?
Ravno se začenja moja slavna predstava.
Do konca ne sme nihče ven. Sicer …
Kje je izhod? –Nikjer ga ni! Kaj bomo zdaj?
Zdaj pa, prelepa, veličastna Norma!
Dajte no, krasni ste, brezmejno sem vam hvaležna.
Za druge je slab, zame pač ne.
Kraljica sem vendar jaz.
Moj partner je kost, kar mi je všeč,
saj na plesu kraljujem zdaj jaz.
Lepo gre v uho. –Si normalen?
Speljimo se od tod! –Ne moremo! Slišala si jo.
Prišla je iz mesta ljudi. Izvedeti moramo, kje je.
Pleše se tu, na morskem dnu,
zvezda pa sem seveda jaz.
Da slavna bom jaz,
to vedo prav vsi,
glasu nihče nima lepšega.
Naj svet se ves zruši, svojega dvorca jaz ne dam.
Da je le vse, kot jaz hočem in da vsem sem vzor.
Oj, kapitan! Lepo jaz dišim, najlepša sem jaz.
Vsa prav žarim.
Za druge mi ni mar,
čeprav lahko veliko dam.
Veliko dam.
In to so ovacije! Prečudovito! –Hočemo še!
Še? Si priseben? –Dober načrt imam.
Encore! Še! –To. Bravo. –Prosim vas.
Odigrajte nam prizor! –Krasno! Koga naj igram?
Mlado igralko! Ki gre v mesto ljudi!
Ah, tega se spomnim, kot bi bilo včeraj!
Kovček v roko in pot pod noge. Na slavni bulevar Broadway!
In kako se pride na Broadway? –Z vajo, poba, z vajo!
Mislim, kje moraš plavati? Od tukaj.
Vzdolž toplega zahodnega toka seveda.
Vidiš?
Mi sledite? –Zahodni tok. Jasno.
Kako dolgo pa potuješ? –Nestrpno dolgih šest dni.
Vključujoč kratek predah za flirt
z lepim morskim psom na Otoku odpadkov blizu Železne gore.
Otok odpadkov. Železna gora. In to je cilj?
Ne, najprej zaplavam skozi koralni kanjon
Kako lepo!
In potem Dolgi otok. In Veliki most, ki me popelje v mesto.
Pa je šel moj kovček!
Koralni kanjon, Dolgi otok, Veliki most. Zdaj vemo vse!
Gremo!
Kaj!? Šele začela sem!
Nihče ne bo odplaval od Norme!
Občinstvo je z mano do konca!
Ker to je vaš konec!
Kaj bomo pa zdaj? –Sledita mi!
Temu praviš igra?
Videl sem še groznejše nastope ribjih klovnov!
Ja, izvedba za pol zvezdice! –Meni je bilo kar všeč.
Psst! Pretvarjamo se.
Bedaki! Kaj je umetnost, ne bi vedeli ne kuhani,
ne pečeni, ne marinirani!
Speljite se! Ven!
Glejta! Izhod! –Ne! Stoj! Vrnite se!
Tega res nočem videti!
Ne!
Ostanite! Pa nič!
Ničle ste! Koga briga! Ne potrebujem vas!
Z mano je moja zvesta publika!
Madonca! Še dobro, da smo preživeli.
In kaj zdaj?
Norma je rekla: S toplim tokom do Železne gore.
Čutita topli tok. In to zahodni!
Oprostita, nisem več zdržal. –Grozno, Ivo!
Glejta!
Podobno je hribu železa! Mogoče nam kdo pove,
kje je Železna gora! Kaj je?
Tako. Očitno moramo prek hriba in naprej na zahod.
Tam bi morala biti Dolgi otok in Veliki most. Uspelo nam bo!
Nismo v toku. –Blizu je. Za mano!
Dip!
Ja, zdravo, kako si?
Lačna sem!
Mogoče ti lahko pomagam.
Lahko. Miruj, da te lahko naenkrat pogoltnem.
Sploh ne veš, koga ješ? –Ne, to ubije vso romantiko.
Čakaj! Jaz sem pomembna hobotnica.
Če me poješ, te bosta našla moja jeznorita prijatelja.
Jeznorita! Prijatelja! –To je tvoj znak!
Moj znak?
Prijatelja imaš? –Ja, zelo dobra, blizu sta bila.
Jočeš? –Jaz nimam prijateljev.
Med smetmi živim.
Ne vem več koliko let že nisem videla nikogar.
Mi smo živi. Mogoče celo prijatelji.
Točno! Zdaj pa bi vas pojedla! Vidiš, v čem je problem?
In kaj naj zdaj, revica? –No, mogoče lahko …
Jem! Ne! Prijatelji so! Ne hrana!
Prilegla bi se! Ko jih poješ, nočejo biti več prijatelji.
Torej? Daj, zberi se.
Dip, bežimo! –In kje je tok?
Ni važno. Samo zbežimo! –Zdravo.
Žal mi je zaradi tistega prej. Bi lahko začeli znova?
Jaz sem Mora. Me veseli.
Jaz sem Dip, to pa sta Ivo in Liza.
Na zahod gremo, v mesto ljudi. Zato moramo … –Zbežati!
To je nevarna pot. Pomagala vam bom.
Vaš ščit pred grabežljivci bom. –Ampak grabežljivka si ti!
Še veliko hujši so. Resno, zagotovo vas ne bom pojedla.
Častna beseda. Grem lahko z vami?
Jaz … –Daj no, ne puščajte me same! –Mi …
Glej …
Tudi prav, gremo. –Dip!
Oprosti. Mora, kajne? Krasno ime.
S kolegom se moram pomeniti na samem.
Se ti je utrgalo?
Si sploh pomislil, koliko prijateljev je že pojedla?
Oprosti.
Je nisi slišala? Zagotovo nas ne bo pojedla.
Več kot to ne obstaja!?
Daj, poglej ta nedolžni obrazek.
In čeljust morilca. –Naj gre z nami.
Gremo, ekipa! Naprej! –Jejhata, ne vem, kaj naj rečem!
Zmenjeno! Hvala! Ne jej prijateljev, ne jej jih.
Meščani, pomoč prihaja! Dipu bo uspelo, to vam obljubim.
Samo zbranost in …
Kaj je spet? –Ne, nič, pozabi. Brez skrbi.
No? Kaj je tako pomembno, da si me prekinil?
Bi mogoče vseeno stopila tjale?
Pred kolonijo ni skrivnosti! Povej!
Nočem zdaj motiti. –Pridi sem, k meni,
in odpri svojo dušo, meščan. –Resno?
Takoj!
Lep pozdrav vsem. Še ena razpoka.
Iz nje teče lava. Nenehno. To bi pomenilo konec.
O, ne.
Kaj počnem? Lahko Dipu še zaupam?
Ne zaostajajte! –Dip, več ur že plavamo.
Lačna sem. –Kaj te daje?
Recimo tole: Zagotovo me ni strah, da me bo pojedla!
Lepo te prosim, ne maram svetlečih se rib.
Če si jo bom kdaj zaželela, bom pojedla žarnico, velja?
Ne, sploh me ni strah!
Gremo, odpočili si bomo, ko …
Zakaj mi dedek ni povedal za tole?
Se zdaj lahko malo ustavimo in zadihamo?
Ne, naprej moramo. –Jasno.
Ko rečem, da se ustavimo, bi rada, da plavamo hitreje!
Poslušati pa ne zna, kaj? –Česa ne poveš.
Dip, lahko zdaj malo odmora?
Dip, umiramo! –Utrujeni in žejni.
Vode, vode. –Pa saj plavamo v vodi.
Ja, v tem je bistvo!
Kako se reče hobotnici s slabim smislom za humor?
Kosilo. –No, to je pa smešno.
Idejo imam! Ustavimo se tukaj. Noro lepo je!
Zbit sem. Naredimo premor. –O tem tudi govorimo!
Prav, lahko bi mi preprosto rekli.
Dami naj bosta tukaj spodaj, Ivo in jaz pa bova spala zgoraj.
Meni je zgoraj prav. –Jaz stražim. Težko zaspim.
Mogoče bi te uspavala katera od tvojih zgodb.
Resno? Prav.
Pred davnimi časi je živela pogumna riba.
Svetleča se riba mogoče? –Res je.
Ne prekinjaj me, Dip, sicer boš kaznovan.
Ta svetleča se riba, Dživo po imenu,
je bil tako pogumen, da je plaval vsepovsod.
Bil je neustrašen.
Vsakomur se je zoperstavil.
Končno! Mi je že hodil po živcih.
Dip, strinjam se. Res je lepo.
Ja. Sem bi si želel priti z dedkom.
Saj boš. Zdaj pa spat.
'Noč, Dip. –'Noč, Mora. 'Noč, Liza.
'Noč, Dip,. 'Noč, Mora. –'Noč,
prijatelji.
Mora! –Mora!
Spusti nas ven! –Kam?
Tukaj! Pojedla si nas!
Zdravo, je že jutro?
O, ne. O, ne. O, ne.
No, vedel sem! Dip, ti si kriv za to!
Jaz? Zakaj že?
Takoj bom. Ven. Ven!
Glej, za obsodbo nimamo dokazov.
Dokler nas povsem ne prebavi.
Takole! To bi lahko vžgalo. Sproščanje.
Sproščanje? Vsak čas me bo odneslo skozi tvojo rit!
Ivo, utihni! Mora, kaj naj naredimo?
Žgečkajte me po trebuhu.
Ne, to me žgečka.
Gor. Dol, dol.
Pardon. Pojte mi. Kaj lepega.
Jaz znam eno! –O, super!
Dip je hobotnica, ki nikoli ne posluša drugih.
Prijatelje mu pojedo, čeprav jim ni prav nič za to.
Ogabno!
Za malo.
No, zdaj mi je pa bolje. –Meni pa ne!
Brez skrbi! Pritisni! Dihaj!
Potiskaj! Uspelo ti bo, Mora! Dajmo!
Čestitam, Mora!
Nepozabno. Na dojenje pa pozabi!
Na koncu bom jaz kriv za vse, divjakinja!
V redu je. Vsi smo tukaj. To je bil samo nesporazum
in ena res velika izkušnja.
Kakšen smrad! –Ne glejte mene.
Mislim, da smo blizu tistega, kar je omenjala Norma.
Horde oboževalcev? –Ne, Dolgi otok.
To pa pomeni, da smo blizu mesta ljudi.
Kakšno razdejanje.
Če je Natan tukaj, ga bomo verjetno našli.
Kit se ne more ravno skriti. –Upam, on je naša rešitev.
Ivo, ne zaletavaj se vame! Bom jaz plavala zadnja.
Ni šans! Po tvojem nočnem napadu ta možnost odpade.
Zadah bom vohal še leta dolgo. –Razlogi so zdravstveni.
Kanibalizem je tvoj zdravstveni problem?
Čakajte, upočasnite!
Hej, ekipa!
Glejte!
Most, ki ga je omenila Norma! Blizu smo!
Neverjetno! Zdaj sem pa videla vse!
Brez besed sem ostal. –Umikam besede.
Zdaj sem pa videla vse!
Ivo, posveti malo sem. Ivo? Kje je Ivo?
Pa menda nisi … –Ne!
Joj, ko enkrat koga poješ, tega nihče ne pozabi.
Tamle je.
Vi ničesar ne slišite? Nekdo nam sledi!
Le kdo bi nam sledil?
Poznam takšne kraje. Tu moraš imeti trde luskine
in oči na repu. –Kako je to mogoče?
Resno, pazite nase.
To čvekanje nas upočasnjuje. Gremo naprej.
Oprosti, ker čvekam. Ti si glavni.
Šklopotanje.
Šklopotanje!
Šklopotanje vsepovsod!
Zdaj pa jaz šklopotam!
Mir, ekipa! Samo most moramo prečkati pa bomo v mestu ljudi.
Raki velikani!
Kam ste pa namenjeni?
Ne iščemo težav, gospod strašno velik rak.
Samo na drugo stran mostu smo namenjeni.
Ricu se ne zdi tako.
Mislim na drugo drugo stran mostu.
O, saj smo tukaj! Zdravo!
Rico vas zdaj pokonča. –Ampak škoda,
ker ne boste slišali naše vznemirljive in šokantne zgodbe.
Nore zgodbe? –Ja, Liza jo zelo dobro pove.
O Ivu govori. Izjemna je, če jo pove v prvi osebi.
In to Mora. –Dovolj!
Zabavajte me ali pa vas čaka marinada, jasno?
Marinada? –Mešanica olja, kisa, vode in začimb.
Moje so vrgli vanjo. –Groza! Se mi pa cedijo sline.
Rico tukaj čaka! –Takole.
Spužva, školjka in škof stopijo v bar.
To je bedasto. Spužve ne hodijo.
To je vic. –Nemogoče je.
Za vic ni nujno, da je mogoč. –In zakaj školjka poje škofa?
Saj ga ne poje, z njim gre na pijačo!
Enako neprepričljivo.
Prav. Dve napihovalki v kinu. –Dovolj! Rico reče ples.
Dip, naj jaz! To obvladam! –Liza, nikar!
Rečem ples! –Ples?
Dip! –Mislite … –Sedem nog imaš, uporabi jih!
Osem. –Ne za dolgo! –Dip! –Takoj!
Družba, držite se!
Dajmo, fantje! Kje so note?
Ko bila sem strašno majhna še.
Misliš še danes? –Hotela sem pevka postati.
Po genih mojih ve se, da pevka sem,
a me je mama nagnala na ples.
Ples!
Poglej tega škampa, kako nožice premetava.
Tvoj trup se giba, kot da si mrtva riba.
Res grozno!
Tvoj ples ni tak, da gledal bi ga rad vsak.
Daj, ne jezikaj, z repom raje pomahaj.
Adijo.
Daj, zdaj ko tu si, z repkom še zatresi.
Daj, pretresi me. –Tresem!
Daj, zdaj ko tu si, z repkom še zatresi.
Celega me stresi.
Daj, rak, ti rakec, malo se ohladi,
prekratke nogice imaš.
Oster jezik ti imaš, a plesati še kar ne znaš.
Za to, kar čutiš, ni zdravila,
a dobro glej, ker vrhunec šele pride.
V tvoji mreži moje srce leži
in ven noče več.
Daj se zatresi in svet pretresi.
Ko plešeš, lep je moj dan.
Rakec, ti si en kakec!
Škampov ples izjemen je, tudi mene drži vznemirjenje.
Tako omrežen ves si nežen
in s cvetjem zasipavaš me.
Ne odhaja zdaj mi proč,
plesala bova prav vso noč.
V tvoji mreži moje srce leži
in ven noče več.
Daj se zatresi in svet pretresi.
Ko plešeš, lep je moj dan.
V tvoji mreži moje srce leži
in ven noče več.
Daj se zatresi in svet pretresi.
Ko plešeš, lep je moj dan.
Rada plešem s tabo.
To! Odlično! Hvala, prima je bilo! Adijo!
Radi me imajo. Res me imajo radi.
Liza, gremo. Naprej!
Naprej? Ricu ne greš spred oči, ljuba.
Ampak, ljubi, jaz … –Ne bo šlo.
Ricova žena boš. Zate bi dal oklep in ene klešče.
To mi laska. Kako lepo. Biti vsaj enkrat cenjen!
Liza!? –Rico bo imel s tabo veliko otrok.
Prečudovite male rakoškampe. Šrake! Ali rakampe!
Hudo! Kakšni plesalci bodo. –To je noro, Ostri.
Liza, ne zapuščaj me, obljubila si.
Jaz
Rico, gracias, tega ne bom pozabila.
Rico sovraži, ker greš.
Ampak te rad gleda hoditi.
Kako žalosten prizor. –Pa ne glej.
Je bilo to nujno?
Še nekaj, ljuba moja! Pazi se Smeška!
Smeška? –Gremo.
Smeška!
Čarobno. –Neverjetno!
Nadgenialno. –Dip!? A ti to resno?
Oja! Če te ne bi jaz porinil čez rob, nas rak ne bi spustil.
Kaj!? –Za nekatere reči potrebuješ vizijo,
in jaz jo imam.
Uspelo nam je!
Mesto ljudi!
Neverjetno!
Ja. Neverjetno prazno.
Zakaj so vse to ustvarili in uničili?
Ja, in oni naj bi bili pametni.
Mogoče je to Natanova hiša! Velika je!
Preverimo jo.
Pa poglejmo.
Ne tako hitro, Dip.
Čakajte.
Osupljivo!
Glejta! Kaj je to?
Dip, vrni se! Previdnost je nujna!
Resno, iskati bi morali Natana.
Daj no, Ivo, ne kvari zabave! Uživajmo!
Glejte! Kaj je to?
Sluzast je. Hočem enega. –Mislim, da je to človek.
Kje pa! Mar niso večji?
No, niso bogve kaj.
Naj preverim.
Slaboten in ne preveč okusen.
Dajmo! Poglejmo, kaj še je tukaj.
Ničesar ne vidim. Ivo, uredi zadevo!
Ja, Dip.
O, ne! Bežimo! –Kam? Obkoljeni smo!
Vse to zaradi tebe, kača, žive nas bodo požrli,
brez priprave. –Tiše! So to njegovi starši?
Žal nam je, nismo vam hoteli pojesti otroka.
Ne, Dip, vrni se! –Oprostite.
Kaj?
Bežimo!
Ti ljudje pa imajo probleme.
To mesto je noro!
Mogoče je čas za premik?
Brez skrbi, dedek. Našli bomo Natana.
Ekipa, pojdimo!
To bi morala reči jaz. O, čakaj, saj sem.
Tako, Natan, prihajamo.
Kam, Dip? Saj ne vemo kam.
Vrnimo se! Čakaj, ne vemo kam!
Prav, naj premislim.
Natan!
Vse do sem smo ti sledili, tvoj načrt zdaj je pa kričati
Natan? –Naj se derem Beatriče?
Umrl bi lahko tudi doma. –Nihče ne bo umrl.
Načrt je morda res slab, a boljšega nimamo.
Natan! Natan!
To je on! Čakaj, zakaj kličeš samega sebe?
Pa ja ni izgubljen?
Pojedla bi te, samo da te ne bi več poslušala.
Brez prepiranja, prosim. –Natan! Natan!
O, glej! Ta reč!
Videl sem jo na slikah na kupu smeti.
Zelo hitro gre. S tem lahko preiščemo mesto.
Stavim, da ga bomo tako našli! –Jaz ne bi kar tako skočila gor.
Dajmo! Vsi gor!
Primite se!
Gremo. –In stojimo.
Zdaj bi se lahko zadrl Beatriče. –Trenutek.
Samo to moram potegniti in …
In kako se bomo ustavili?
Na koncu predora! Svetloba! Čakaj! Smo mrtvi?
Ne še. Bomo pa kmalu!
Zaleteli se bomo! Skoči!
To je verjetno konec proge.
Poglej! Smeško!
Sem! –Ne, ne, ne, ne!
Raki so rekli, naj se pazimo Smeška!
O, ne! To mi ni všeč!
Mrtvi smo, mrtvi smo!
Za las. –Kje si pa bil?
Zombi ribe?
To je gotovo šala!
O, ne, v pasti smo! Umrli bomo!
Čakaj! Kam greš?
Dajmo, Ivo, ven!
Za zdaj smo se jih otresli. Varni smo.
Kaj, hudirja, pa počneš? Se ti je utrgalo?
Skoraj bi umrli! –Kraken je rekel, naj prečkamo mesto ljudi,
in točno to bom naredil. –Ne, Dip!
Rico je rekel, naj se pazimo! Gremo nazaj.
Boste poslušali rake ali mene?
Mislim, da nismo več v mestu ljudi.
Kaj si naredila Mori? –Jaz sem Mora. Kdo si ti?
Jaz sem Ivo!
To je bil pa vražje nori ples, ha? –Kaj?
Ti počneš, kar te je volja, in pričakuješ, da ti sledimo,
potem pa zaradi tebe skoraj umremo!
Ampak še ste živi, kajne? To je moja zasluga.
Kaj bi mi radi povedali? –Ekipa, Dip, poslušaj ekipo!
Saj to počnem! –Res? Ni videti.
Podil si nas čez pol oceana, daleč od Natana in kolonije,
brez možnosti za preživetje! –Ne spravljaj me v smeh.
Dip! Res nismo vedeli, kje je Natan, ampak poslušaj,
zdaj ne vemo niti, kje je kolonija!
In za vse si ti kriv!
Prosim, pomagaj mi, Mora. Liza pravi, da sem kriv za vse.
To je noro! –Veš, kaj je noro, mali?
Trudim se ne pojesti Iva, čeprav bi morala pojesti tebe!
Cenim, da se zadržuješ, Mora.
Če smo prijatelji, se moramo skupaj odločati.
Če je to zaradi tistih zombi rib, lahko povem,
da sem samo sledil občutku. Kaj je v tem slabega?
Če bi jaz ves čas sledila samo svojemu občutku, Dip,
bi bil zdaj na poti skozi moje črevesje! –Mora, jaz …
Midva sva zgodovina!
Pozdrav, čudna bitja! –Pravi se oglaša.
Dobrodošli na največji pustolovščini na Zemlji.
Arka tri!
Vrh v tehnologiji kolonizacije! Jaz sem poveljnik Darko.
Naj vam predstavim svojo ekipo.
Naš šef varnosti, izjemni Luigi.
In naš bleščeči vodilni znanstvenik, profesor Trap.
Zdravo! –Zdravo! –Zdravo! –Zdravo!
Zdravo! –Zdravo!
Nehaj! Imaš luknjo v glavi? –Smo spet tam?
Kot lahko vidite, sta vešča strokovnjaka, vrhunska igralca.
Se igramo?
Ste vi ljudje?
Ne. Ne še. Bomo pa kmalu. Bomo pa kmalu.
Oprosti, noga mi zbezlja, ko kujem zločinski načrt.
No, idejo zla. Ne! Prisrčen sprejem.
Oja, tako je. Potrebujete kaj?
Poznate kita, ki mu je ime Natan?
Natan!? Natana iščejo! Seveda.
Ne poznamo nobenega takšnega bitja! Res nam je žal.
Trenutek. Prešinilo me je, da imamo na plovilu možnost
najti tega Natana. –Resno?
Oja! Vkrcajte se z nami, pa bomo poskusili.
Najsodobnejši sonar imamo. –Krasno, hudo lačen sem!
No, sem! Vse se bomo zmenili na plovilu.
Zelo dobro se bomo zmenili.
Zakaj jih zavajaš? –Takoj boš izvedel.
Trap, razkaži jim plovilo. –O, super!
To so stene. Prav morijo me.
Tukaj pa dobimo proteinske ploščice!
Fino!
Kaj pa delate? –Saj boš videl!
Dobrodošli na Arki 3. Jaz sem doktor Marvin Laird.
Predstavljam vam to vznemirljivo misijo.
Znanstveniki so odkrili oddaljen planet z dovolj kisika in vode
za življenje. Preživeli so z Arko 1 že krenili tja.
Takoj za njimi gre Arka 2. Na njej bodo kopenska bitja.
Na koncu pa bo odplula Arka 3,
ki bo nosila vse morske vrste, kar jih lahko zbere.
Te ribe bodo izbrala tri najinteligentnejša morska bitja,
ki smo jih vzeli iz najboljših živalskih vrtov na planetu.
Transport tolikšnega števila morskih bitij je izziv,
ki smo ga premostili s pomočjo hipnega zamrzovanja!
Ne razumem. Že zdaj smo nabito polni.
Zakaj si se spravil na tele?
Luigi, poba moj, pameten si prav toliko kot lep.
Gre za razmerje med količino in kakovostjo.
Takoj ti pojasnim.
Imamo sipe in tune ter skuše s Hvara.
Rib nam v shrambi manjka pač ne.
Imamo inčune in polžev nebroj.
Ladja je polna zares.
Zavoljo nove trojice zamenjal bom načrt.
Ljudje nam bodo hvaležni
in hranili nas bodo res ves dan.
Drobnih rib je nebroj,
znebimo se jih, daj, ne stoj.
Ker za število ne gre,
ker za število ne gre,
raznovrstnost zakon je.
Drobnih rib je nebroj,
znebimo se jih, daj, ne stoj.
Ker za število ne gre,
ker za število ne gre,
raznovrstnost zakon je.
Ulov ta ves slasten, ulov ta ves drag
bo moj skriti zaklad.
Človeški bo rod slavil nas in naš ulov,
ki zavit je v večni led.
Kaj iskati nam gre? –Jahte in tako.
Vse to naše bo.
Masaže in spanje ves dan,
vilo in hišo imam.
Morda se zgodi, da me prestol doleti.
Postal bom kralj.
Zlata cele kupe. –Ključ gradu bo naš.
Več, zahtevaj več!
Kaj več lahko zahtevam? –Vse!
Bom general, vojak? –Več boš!
Postal boš človek. –Odlično.
Čakaj! A ti to resno? –Ja.
Ne nogomet, ne baseball, ne ples,
delo za nas ne bo stres.
Roke za delo, pamet za skladnost.
Morda nam dajo še kroj. –Kroj?
Kroj! –Zakaj pa ne?
Hočem vse,
kar mi gre.
Človeka slavo.
Biologijo. –Tehnologijo.
In pravi kroj.
In to je na kratko načrt naše misije.
Kdaj vas torej izstrelimo? Ura odšteva sekunde.
Še ena ura do izstrelitve. –Kaj pa če prej pobegnejo?
To prepusti meni.
Zbogom za zdaj. Se vidimo na novi Zemlji.
47-odstotno zagotovo. –Ja, danes je velik dan.
Skupaj bomo poleteli v vesolje!
Kaj pa če bi šli z njimi? Poglej vse tiste luči zgoraj.
Polno nebo svetlečih se rib. –Halo!
Nikamor ne gremo! Kolonija potrebuje pomoč,
to pomeni, da potrebujemo Natana. –Tako je, poba.
Občudujem tvojo odločenost. Luigi, odpelji goste do sonarja.
Razumem. –Hvala!
Mora, draga, ne greš s prijatelji?
Ne vem še, če smo prijatelji. Vsaj Dip in jaz.
Meni se zdi prijeten mladenič. –Tudi meni.
Ampak za prijatelje skrbiš.
Zato torej govori tako o tebi. –Kaj? Kaj je rekel?
Nič. Oprosti, to ni moja stvar. –Povej! Vse mi povej!
Rečem lahko, da nisi podobna vreči morske trave.
Kaj je rekel? –In nisi grša od najgrše ribe.
Živega ga bom pojedla! –Pomiri se!
Od ljudi smo se naučili spoštovati člane svoje ekipe.
Darko, mislil sem … –Samo še besedo, pa te bom
nagradil.
Kaj pa za dve besedi? –Dvojno.
Ampak samo, če ju poveš tisti kljuki.
Dvojno! –Ni posebej pameten, kaj?
Mislite na ta svet?
Pridružiti se ljudem na novem planetu.
Tudi ti se lahko! –Zakaj tega ne poveš Dipu? On je vodja.
Draga, Zemlja umira. Ja, jezna si na njih,
a vseeno jih lahko rešiš. Ni to smisel prijateljstva?
Ampak kako naj pomagam, če me ne posluša?
Me veseli, da si vprašala.
Ti tipi se mi zdijo sumljivi. Previdno.
Tudi prav, Dip.
Prispeli smo. Sonar je tukaj.
V tej sobi? –Jasno!
Preberi napis. Vidiš? Sonarna soba.
Prosim, najprej gostje. –Kaj pa vem. Precej mračno je.
Sredi čela imaš luč, bedak!
Samo poglej ta sonar, večjega še nisem videla.
No, prav. Gremo.
No, kje je ta silni sonar? –Je to to?
To je verjetno zid. –In, Mora, kje je sonar?
Mora!? Kaj delaš? Kaj se dogaja?
Rešujem vam življenje. Kot prava prijateljica.
Na novi Zemlji se mi boš za to zahvalil.
Ne bi smeli nasesti temu Darku.
Tip skriva celo svoja kolena. –Mora nas je izigrala.
Nisva več prijatelja. –Tega ne poješ in izbruhaš!
Ja! Mora je kriva! Od zdaj sem samo jaz šef.
Ti to resno? –Čakam, da dobim navdih.
Bi mogoče še malo navdiha?
Nisi morda pomislil, da nas je izdala, ker si jo ignoriral?
Ti si nora! –Sem res?
Nora, ker mislim, da smo v tem vsi skupaj?
Če bi nam verjel, bi mogoče celo našli Natana? –Oprostite.
Čakajte! Zakaj vsi vreščimo?
Si ti mogoče Natan? –A, seveda. Mislim, da sem.
Natan, moraš se vrniti z nami! –Oprosti, mali,
ampak nekaj me zadržuje tukaj. –Se ne moreš rešiti? Velikan si!
Zakaj le? V mojih časih so bila morja polna življenja.
Zdaj pa so le črne luknje propadlih sanj.
Vsi prijatelji so mrtvi. –Tega pa razganja od veselja.
Slabši je od mene. –Gospod, bi …
Zdravo, Natan, jaz sem Dip in tukaj sem glavni.
Nehaj, Dip! Dovolj si že zamočil!
Ampak … –Pazi se me! Ena, dve, tri!
Postopek izstrelitve je v teku. –Kaj sem naredila?
Pojma nimam, ampak očitno se je plovilo zagnalo!
Še 30 minut do izstrelitve. –Storite kaj!
Nima smisla. –Ni res.
Praviš, da so vsi mrtvi? Kaj je pa Kraken?
Kraken? Je živ? –Ja! On nas je poslal pote.
Ujet je s celotno kolonijo. Huje mu je kot tebi.
Velikokrat mi je rešil življenje. In jaz njemu.
To so bili časi. –No, če ga ne rešimo, mu je odklenkalo.
Vse je odvisno od tebe, Natan.
Umakni se!
Krasno! Pijmo na novi svet! –Na novi svet!
To je Natanova kletka. –Čakaj! Kaj? Natan?
Pozor. Poskus bega iz komore 55.
Vraga! Ta stara vreča špeha bo vse uničila!
Luigi, zamrzni celo komoro! –Ja, kapitan!
Ne moreš, vse boš ubil! –Kdo te je kaj vprašal, črv?
In ti si moj prijatelj? –To omeni na terapiji.
To! Kdaj pa je, šef? –Nikoli!
Ampak, rekel si … –Utihni! To sem rekel! Utihni!
Zamrzovalna enota je vključena.
Lepo sem rekel, da ne gre. –Od kod ta zvok?
To je zamrzovalnik. Velika moč. S tem so me že kaznovali,
ampak ne tako hudo. –Zamrzniti nas hočejo!
Premikajte se, sicer vas bo led okoval.
Ivo, Dip, razmišljajta! –Pusti me pri miru.
Prav imaš, Liza. Dovolj sem že zamočil.
Toliko uničenih življenj. Matere, otroci, moji prijatelji.
Noben vodja nisem. Morilec sem.
Hudirja, je to vse, kar zmoreš, ti jokajoči mehkužec?
Potrebujemo te! Zdaj! Tvoj nori čut, strast.
Resno. Dvigni rit in nas vodi! Ukazujem ti!
Prav. Naj razmislim.
Že vem! –Oprosti, jaz sem bil.
Družba, ima kdo idejo? Na dan z njo! –Resno?
Resno! Hočem slišati ideje! Takoj!
Kadar sem zelo razburjen, mi začne lučka brleti.
Ivo, izjemen si! –Res? –Ja!
Ne bomo ga izključili, povečali bomo njegovo moč.
Tako bo pregorel! Dajmo!
Kako bomo odprli to ploščo? –Idejo imam!
Ja, poslušam. –Jaz sem dovolj majhna,
da zlezem pod njo in jo odprem. –Ivo ima pa elektriko.
Bo že kako skuril kontrolno ploščo.
Ampak reža je premajhna celo zate, Liza.
Bom že kako. Zapri oči. Stegni lovke in primi tole.
Kaj je to? –Ne glej. Samo še …
In voila! Zdaj lahko pogledaš.
Hvala, zdaj pa vrni to.
Odprla jo je! –Bravo, Liza!
In ne ponovi več tega!
Ivo, zdaj pa ti. Ti si edini, ki zna z elektriko.
Potrebujemo te, stari. Ugotovi,
kako lahko povečamo delovanje te reči. Čim prej.
Brez skrbi, kapitan. –Dajmo, prijatelj, uspelo ti bo.
Dajmo, brez strahu.
Pa dajmo!
Tu sta rdeča in zelena žica. Katero naj prerežem?
Rdečo! Rdečo! Rdečo! –Zeleno. Zeleno! Zeleno!
Zeleno. Rdečo. –Zelena in rdeča ven!
Si v redu, Ivo? –Naelektren!
Še nikoli ni bilo tako.
Si v redu, stari?
Nikoli bolje! –Uspelo nam je!
Skupaj nam je uspelo!
Še vedno ne moremo ven.
Mislim, da moramo …
Prisluhniti nekomu z idejo! –Smem nekaj predlagati?
Ja? –Govori z očesom.
Prav. Zdravo, gospod Oko, jaz sem Dip.
Ne z mojim, s tistim. To je kamera. Skoznjo nas gledajo.
Halo? Mora? Pomoč potrebujemo.
Zdaj pa potrebujete mojo pomoč? Čeprav sem vreča morske trave?
Prosim? –Nisi tega rekel?
Ne! Mora, vreča morske trave sem samo jaz.
Pravilno, da si nas zapustila. –Ne, tebe, ti si problem, Dip.
Ja, vem, Mora, reši nas.
In kolonijo. Na osmih kolenih te prosim.
Zakaj le? –Zato, ker Kraken pravi,
da naj zaupamo svoji ekipi. Ekipa smo,
ne glede na moje ali tvoje izbire.
Vedno boš moja ekipa. Vse do konca,
ki bo kmalu tukaj, če ne boš pomagala.
Kaj pa vem, Dip.
No, umrli bomo. Če me bo kdo rabil,
bom priklopljen na vtičnico. –Ne! Glej, vedno obstaja pot.
Vedel sem, da bo pomagala! –Sledite mi!
Srečno, prijatelji. Tistega pingvina pa nalomite
še v mojem imenu. –Ne skrbi, spravili te bomo ven.
Mora, Mora, po vsem, kar sva doživela.
Poznava se komaj kake pol ure. –Točno.
Zato se te bom z lahkoto znebil.
Niti koraka, Darko! –Dip! –Kaj?
Hvala, Mora!
Prvič, ti težko rečeš niti koraka!
Jaz imam v roki metalec ledu in jaz rečem niti koraka!
In potem izstrelitev!
Zaganjam zeleno stopnjo izstrelitve.
Luigi, Trap! Na most! Poleteli bomo!
Zemlja je naš dom, neumni primitivec,
in mi ne gremo nikamor.
Pozabi! –O, ne!
Ivo! –Odštevanja ni mogoče prekiniti.
Izstrelitev čez dve minuti. Zaganjam drugo fazo.
Daj, daj! Pozno, prijatelji. –Spusti mojega prijatelja!
Kaj zdaj?
Ekipno delo!
Ne, nehaj!
Stoj, ne!
Hej, Darko. Niti koraka!
Ne!
Dober strel! –To!
Dovolj je bilo igre.
Spusti orožje! –Ti spusti orožje!
Ne, ti spusti orožje! –Oba spustita orožje!
Liza, ti ni nimaš orožja. –Res zabavno.
Naj mi kdo reče, naj spustim orožje. –Trap? –Ja?
Oprosti. Hop! Ogromno praznega prostora imaš.
To žgečka. Žgečkaš me.
Ujemi me, ščene! –Takoj ven, kura!
Škamp sem.
Bravo, Liza!
O, ne!
Neumna človeška naprava!
Mora, lahko kako ustavimo mroža?
Mroža nič ne ustavi. Mora!?
Saj gledam. Kaj?
Ne! Mora!
Odstranitev hibernacijske kapsule.
Razen tega. To zagotovo upočasni mroža.
Ivo.
Res mi je žal, Ivo.
Dip, vstani. –Ne, hočem ostati z njim.
Žaloval boš pozneje. Zdaj moramo rešiti Natana
in potem še kolonijo. Takoj!
Zaganjam oranžno stopnjo izstrelitve.
Odštevanje do vžiga motorjev. –Mora, kaj bomo pa zdaj?
Zakaj sprašuješ mene? –Ti si to poslušala ves dan.
Kaj si zagotovo razumela. –Kitajščino bolj razumem.
Sistemska napaka. –Nič ne deluje!
Rdeča stopnja. –Dve, ena, izstrelitev.
Udari, Liza, pokaži, kaj znaš!
Najprej bi se morala ogreti. –Pleši!
Dobro, tukaj je. –Dajmo, Liza!
To ni vžgalo.
Ivo!
Adijo, stari!
Vsa bitja so na svobodi!
In kje je Natan? Natan!
Vsi so zunaj, razen Natana. Čisto malo je manjkalo.
In za vse to sem kriv jaz. Za vse sem kriv.
Konec je. Pojdimo.
Iščete kaj?
Kje sem? –Živ si!
Smrdim kot kitov jezik.
Skrbelo nas je zate. –Jaz sem v redu.
Za lučko pa nisem prepričan.
To še ni konec. Prijatelj me čaka.
Upam, da ni prepozno. Gremo, prijatelji moji!
Daj, nehaj. –Oprosti, to je zaradi živčnosti.
Tiho, prosim vas, tiho!
Upal sem, da bo Dip že našel Natana, da nas bo rešil.
Rečem lahko le, da mi je žal. Nič več ne moremo narediti.
Vsega bo hitro konec.
Dedek! Si tukaj? –Dip! Dip, si to ti?
Ne samo jaz!
Kraken? –Natan?
No, tega glasu pa že dolgo nisem slišal.
Stokajoč kot nekoč! –O, ja?
Če ne bo umaknil te skale, ga ne boš nikoli več slišal, debeluh.
Pazite! Umaknite se!
Dajmo, Natan, uspelo ti bo!
Še malo.
Ne! Ne odnehaj! –Nima smisla.
Ta skala se ne bo umaknila, če je ne sesujemo od znotraj.
Notri grem. –Kaj?
Zmečkala te bo, Dip! Lepo, da se trudiš,
ampak nočem, da to gledaš. Pojdi, prosim te.
A, ne! Jaz sem kriv za vse to in jaz bom rešil zadevo!
Dip … nikar! Poslušaj me. –Če te nisem doslej, dedek,
te ne bom niti poslej.
Naprej, ekipa! Tam! Tista skala. Če jo odstranimo, bo šlo.
O, ne! –Natan, zdaj pa skupaj. Na tri. Tri!
Še! Super! Zdaj pa ven!
Uspelo nam je! –Hitro, vsi ven!
To! Dip, uspelo nam je! Dip!?
O, ne! –Dip!
O, Dip, moj mali divji poba.
O, ne. –Čakaj! Kaj je pa to?
Zakaj zdaj vsi jokate?
Ti si nas rešil! –Mi smo nas rešili. Skupaj.
Z malo ekipnega dela. Spomni me, da ti razložim.
Šalim se!
Končno si pravi vodja. Čas je, da prevzameš vodenje.
Ne. Vsi bomo delali skupaj. Tako je bolje.
Kako boste vsi sedli na prestol? –Gneča bo. Liza gre na dieto.
Naj te ne skrbi, dedek. Ti si odpuščen!
Vidiš? Na dnu ni tako slabo. –Veš, tudi zgoraj ni tako grdo.
Nekaj časa me ni bilo tam. Veš, prav bi mi prišel vodič,
ti kanta maščobe. Prijatelj, rešitelj!
Daj no, se spomniš,
ko si me ti rešil pred tistim stvorom pri Tokiju,
tistim z jedrskim nabojem? –Ja!
Potem pa naju je preganjal orjaški molj.
Divje poletje. –Kdo bi si mislil, kaj? Še si živ.
Seveda sem. Precej krepko konstitucijo imam, veš.
Kako je, faca?
Tako. Načrt je tak. Začeli bomo na jugu.
Odložili bomo ogromno jajc. Več ko jih bo, bolje bo.
Jajčeca morajo biti vsepovsod. –To pomeni, da greš?
Torej greš tudi ti! Tvoje kraljestvo ni več samo jama.
Ocean bomo spet naselili z milijoni jegulj.
In svetlečih se rib in rakov! –Ja, srečo imate.
Jaz sem zadnji svoje vrste. –Si prepričan?
Hej, lepotec!
Nujno moram …
Se vidimo.
In kaj bomo zdaj? –Kaj bi počeli ljudje?
Rešite nas!
Mami! –Je kje kdo? –Na pomoč!
Prevod BLITZ Film & Video Distribution
TVRip: Toyan Za HD priredil: metalcamp
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija